Артюр Рембо
Парижка оргия
или Париж се заселва отново

Превод от френски: Кирил Кадийски, —

chitanka.info

Ей, пъзльовци, ето го! Тътнещи гари.

Тук Варвари минаха в кървав парад,

но слънцето с огнен дроб всичко обжари.

Пак свети на запад свещеният Град!

Елате! Пожарът е в отлив. Отново

се лее лазур над мостове, трева,

над сгради, дървета — тук, дето олово

червено, раздрано в нощта зарева.

Дворците си мъртви укрийте в ковчези!

Разведря очите ви старият Страх.

Пак стадото рижи кобили се глези —

от страст полудейте, станете за смях!

Разгонени кучки се джафкат за дрипава

превръзка, локалите кряскат: — Ела,

пий, плюскай. Нощта там се гърчи и рипва

навън. О, пияници с мрачни чела,

лочете! Лъчите щом бликнат — боли ги! —

фалшивия блясък да смъкнат от вас,

ще стискате чаши, прелели от лиги,

загледани в утрото — тъпо, без глас.

Но в чест на Кралицата — с дирник тестен е! —

преяждайте. Слушайте като слепци

как хълца в горещите нощи, как стене

гмежта от доносници, старци, крадци.

О, мръсни сърца! О, разпенени устни!

По-живо дъвчете, прогнили зъби.

Шампанско за вас, Победители гнусни!

Позорът в търбуха ви бодро тръби…

Издувайте ноздри в надменност проклета.

А жилите — пъпли отрова по тях.

С ръце върху вашите детски вратлета,

Поетът шепти: „Полудейте от страх —

дори и Жената, в чиято утроба

се ровите в спазми, о, сластни души,

ви стряска със стона си — как ли от злоба

в съдбовна прегръдка не ви удуши?“

Крадци, сутеньори, смешници, тирани,

какво ще му сторите днес — на Париж! —

с душите, с плътта си, с отрови и рани?

Ще смъкне той дрипите — свъсен и нищ!

И щом с изтърбушен корем запълзите

в парите си вкопчили пръсти до кръв,

развратница рижава, с бомба в гърдите,

ще вдигне юмруци, пияна от стръв!

Когато в танц яростен тръпнат краката,

Париж, о, когато с нож в свойте ребра,

когато спотайваш в очи светлината

на дивата пролет — за всички добра —

о, град полумъртъв, о, град на покруса,

с гърди устремил се към Бъдния ден,

стотици врати да разтваряш след труса;

от мрачното Минало благословен,

ти — труп вцепенил се от мъки свещени,

пак пиеш от ужаса, вдъхнал живот

на сините червеи в празните вени,

пак твоята обич е в ледена пот!

И не е зле! Червеи, червеи сини,

но нищо Възхода не ще угаси,

тъй Кариатидите и след години

ще ронят по стълбите звездни сълзи.

Макар че градът покъртителна сцена

остава; макар че с вонята, с кръвта

е рана в Природата вечно зелена,

Поетът му шепне: „Каква красота!“

С Поезия къпа те бурята свята!

Възвръщаш си силите, Град величав;

смъртта пак ръмжи, но ти вдигай тръбата,

натъпкал в сърцето й екот и гняв.

Поетът поема безчестната слава,

плача на подлеца и дните на гнет,

и с бич от любовни лъчи изтезава

жените, и хвърля стиха си: „Напред,

бандити!“ Пак оргии, пак от елит е

претъпкан бардака на стария ден.

А газът огрява кръвта по стените

и блика зловещ към лазура студен.

май, 1871

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.